Mot+en+ny+tid

Den franske revolusjonen og napoleonstiden førte til at stendersamfunnet og privilegiene, som var rester fra føydalsamfunnet, ble avskaffet i store deler av Europa. I tillegg ble opplysningstidens politiske og økonomiske liberalisme ledende tankestrømning. Radikalismen i årene 1792-95 skapte grunnlaget for en kollektivistisk tankegang. Denne politiske oppfatningen ble senere til inspirasjon for senere sosialistiske bevegelser. I ytterste konsekvens, men med annet innhold også i de fascistiske bevegelsene i mellomkrigstiden. Nasjon og nasjonalisme ble ledende honnørord, der de politiske ideer om ”likhet, frihet og brorskap” ble ledene i den liberale politiske nasjonalismen. Bevegelsen krevde å leve i konstitusjonelt styresett, der borgerne skulle ha medbestemmelse gjennom folkevalgte forsamlinger. I de okkuperte områdene under napoleonskrigene ble nasjonsbegrepet knyttet til felles språk, kultur og avstamning. Dette kalles etnisk eller kulturnasjonalisme, og var mer forankret i den romantiske reaksjonen som fulgte etter opplysningstiden. En annen motreaksjon mot opplysningstidens liberalisme og den franske revolusjonen var konservatismen, hvor endringer skulle skje langsomt. Revolusjonenes virkninger skapte på kort sikt reaksjoner fra de etablerte fyrstehusene i Europa. I 1815 fikk fyrster og konger makten tilbake, og ønsket helst styre uten for mye folkemakt. Men opplysningstidens ideer om folkesuverenitet og individets rettigheter lot seg ikke stoppe av konservative reaksjoner. Liberalismen og nasjonalismen dannet den ideologiske bakgrunnen for mange av opprørene i Europa fram mot 1850. Både i 1830 og i 1848 brøt det ut opprør i Paris, som spredte seg til andre land. I 1848 ble det gjort forsøk på å samle Tyskland på konstitusjonelt grunnlag, men mislyktes. Utviklingen av nasjonale ideer i løpet av det lange norske 1800-tallet kan også betraktes i spennet mellom opplysningsideer og romantikk. (…)Statsborgerlig nasjonsoppfatning: ”et selvstyrt folk”; en nasjon er et fellesskap av mennesker som selv oppfatter seg som et fellesskap og konstituerer det gjennom egne, selvstyrte institusjoner. (…)Etnisk nasjonsoppfatning: ”Et særegent folk”. Et fellesskap konstituert gjennom felles språk, felles kultur, felles tradisjoner og eventuelt genetisk avstamning. (…) Men en forenkling, men ikke helt utillatelig forenkling, kan man knytte den statsborgerlige nasjonsoppfatningen til opplysningsideene og den etniske til romantikken. Øystein Sørensen, 2001:17-18