Historikere+om+1814

De fleste historikere etter 1814 har vært opptatt av om grunnloven var et resultat av en nasjonal bevegelses frihetskamp, eller om ytre omstendigheter spilte den mest sentrale rolle i at Norge på fikk en grunnlov i 1814. Kildeoppgaver. ** Dette tema var at Grunnloven måtte betraktes som et verk med dype røtter i norsk historie og ikke som et resultat av tilfeldighetenes spill. Wergeland fremmet to hovedteser: For det første hevdet han at konstitusjonen dypest sett stammet fra folket selv og dermed ikke bare var enkeltpersoners fortjeneste. Dette var et lærestykke: //"Kjendsgjerningen, at vort Lands Konstitution har været frugtbar paa Velgjerninger for vort Folk, fortjener en Fremstiller",// skrev han i forordet og tilføyde: //"Fremstillingen heraf og af dens Tilblivelse ved Folkets egen Kraft bør ogsaa gjøre den norske Konstitution frugtbar for andre Nationer".// For det andre fremholdt han at formålet med verket var å gjenspeile historiens egen, naturlige utvikling mot nasjonal og politisk frihet: Den norske frihets resultater inneholdt // "et Evangelium, som forkynder sig selv uden skreven Historie" .// Johan Ernst Sars kom i stor grad til å bidra til det man kan kalle "Venstrefremstillingen" av 1814. Tydeligst kom dette til uttrykk i Historisk Indledning til Grundloven, en blanding av politisk pamflett og historisk lærestykke som ble sendt ut til valgkampen i 1882 da det fremtidige Venstre erobret stortingsflertallet. Her proklamerte Sars at det lenge før 1814 foregikk //"et Aandsarbejde hos det norske Folk" som pekte frem mot frihet og selvstendighet. Uten disse grunnleggende forutsetninger "skabt ved Aahundreders Arbejde" ville// Grunnloven bare ha vært et stykke papir. Men i dette arbeidet hadde hele folket tatt del, understreket han, //"først og fremst Bønderne"// som med sitt militære ry og sin urgamle frihet til person og eiendom hadde bidratt ekstra mye til å //"løfte Nordmændenes nationale Selvfølelse og give dem Tillid og Tro paa sit Folks Fremtid".// Etter Historisk Indledning oppstod en heftig debatt med Yngvar Nielsen og Ludvig Daae, men uenigheten mellom de to fløyer forble permanent. I sitt hovedverk, Udsigt over den norske Historie (fire bind, 1873-91) tok Sars for seg Norges-historien fra oldtiden og frem til 1814, og også her la han hovedvekt på indre krefter i Norge: Det var alltid de store idéer som virket gjennom historien og skapte fremskritt innenfra, og begivenhetene i 1814 var den foreløpige kulminasjonen av disse idéer. Sars vedgikk likevel at Norge i 1814 hadde trengt hjelp fra de //"ydre Begivenheder"// som man selv ikke hadde del i. Nordmennene ville ha blitt værende lenge //"i den gamle Forbindelse"// med Danmark om de hadde måttet forlite seg på egen vilje og evne, innrømmet han. Men derfor var Grunnlovens og riksaktens formuleringer også bare former: //"Formerne selv kunde Tilfældet skjænke, Evnen til at fylde og bruge dem kunde derimod alene skabes ved en langsom og møjsom indre Ud-vikling",// skrev han. Dette gjaldt fortsatt. Et folk som fikk friheten for billig eller i gave, måtte betale en stygg pris etterpå. Synspunktene ble videreutviklet i Norges politiske Historie 1815-1885 (bokutgave 1904) og i andre arbeider, og de politiske implikasjonene var tydelige. (…)Ved hjelp av slike samlinger og egne foredrag og pamfletter klarte Nielsen å modifisere Sars’ ofte skjematiske fremstilling av nasjonal undertrykking, og han tilhørte dem som ville legge større vekt på stormaktspolitikkens betydning for begivenhetene. Samtidig var han orientert mot folkeopplysning, og til hans fordel må sies at han både språklig og teoretisk som oftest var langt lettere tilgjengelig enn den mer sofistikerte og elegante Sars. Nielsen var blant de første som fremhevet Christian Frederik og hans konstruktive rolle i 1814, et synspunkt som er blitt adoptert av moderne historikere som Sverre Steen, Jens Arup Seip og Knut Mykland. (…)Her klarte Koht å skape en større fortelling enn det mer lukkede aktørdrama av elitens skurker og helter som hadde dominert til da. Samtidig delte han Sars’ utviklingsperspektiv og førte det videre: //"Den seier som blev vundet i 1814, maatte bli vundet omigjen mange ganger før den kunde staa fast",// skrev han, //"Og blir ikke striden stadig gjennemkæmpet paa nyt, gaar seieren tapt".// Men bare vi holdt oss i pakt med //"grundlovens aand",// så var vi //"altid paa framgangens vei"//, konkluderte han. ** (…) **// Det egentlige problemet var at hendelsene i 1814 rett og slett ikke passet inn i Sars’ overordnede historiske skjema, hevdet Sørensen, som konkluderte med at hovedtrekkene i Steen og Seips teori om 1814 "står fast". // Debatten ble dermed av mer teoretisk enn av empirisk art, men den berørte flere av kjerneproblemene forskningen har stått overfor med året 1814. I Lundens svar (1988) var det et hovedpoeng at Sars evnet å rangere og veie årsaker og forutsetninger. Det var på dette grunnlaget han fant at indre norske forhold spilte størst rolle, mente Lunden, for det var bare disse som //"hadde ein regelmessig, forventeleg samanheng med det fenomen som skulle forklårast"//, 1814 som en del av det norske folkets historie. Lunden har senere søkt å forene Sars’ standpunkter med nyere nasjonalismeteori i bøkene //Norsk grålysing// (1992) og //Nasjon eller union// (1993). Fra Litteraturen om 1814 - en historiografi av Odd Arvid Storsveen [|http://www.nb.no/baser/1814/histori.html
 * Ulike perspektiver om 1814. **
 * 1)  Sett dere inn i utdragene nedenfor og kommenter kort innholdet.
 * 2)  Hvorfor har historikerne ulikt syn på 1814?
 * 3)  Hvilke hovedsyn vil støtte deg til? Begrunn svaret.
 * Henrik Wergeland: 1840-årene **
 * Johan Ernst Sars: Venstrebevegelsens historiker i 1880-årene **
 * Yngvar Nielsen: Konservativ **
 * Halvdan Koth: Nasjonalorientert sosialdemokrat i mellomkrigstiden **
 * Dagens debatt: Øystein Sørensen/Kåre Lunden **