Fornuft+og+erfaring

Gjennom renessansen og opplysningstiden oppstod det en ny type rasjonalister og en ny type empirister, som nærmet seg de filosofiske spørsmålene på ulike måter. Viktigst i debatten var en grunnleggende uenighet i om fornuften kan oss sikker kunnskap. Derfor ble spørsmålet om //”hva fornuft er//?” og //” Kan fornuften gi oss sikker kunnskap?”// viktige problemstillinger. Hvis fornuften ikke er annet enn å strukturere vår erfaring på, blir også spørsmålet om //”hva erfaring virkelige er?”// sentralt. Hvordan erfarer vi verden rundt oss, og hva ligger i denne erfaringen? ”Ved å vende det filosofiske blikket vekk fra ontologiske spekulasjoner omkring materiens innerste vesen, mot metodiske drøftinger av hva mennesket i bunn og grunn er kapabelt til å erkjenne, foretok Descartes den epistemologiske vendingen i filosofihistorien. Der antikken hadde drøftet naturens og tingenes substans og skolastikken hadde vurdert Guds og skaperverkets egentlige natur, handler moderne filosofi om forholdet mellom oss selv (subjekt) og det der ute (objekt), som er adskilt fra oss, samt vitenskapens muligheter og begrensninger”. Hentet fra: [|http://www.intermedia.uio.no/ariadne/idehistorie/idehistoriske-epoker/1600-tallet/descartes/descartes-tenkning  <span] Striden innenfor filosofien mellom rasjonalisme (ratio betyr fornuft) og empirisme (erfaring) har lange røtter, og kan spores tilbake til forholdet mellom Platon og Aristoteles. Platon på sin side tilla mennesket medfødt viten, der individene skulle utvikle sin fornuft i hans hierarktiske idéverden. Aristoteles kan tolkes som empirist, siden han påstod at menneskesjelen var en slag //”tabula rasa”// som utviklet sin innsikt gjennom egne erfaringer.