Opplysningstiden

(…)Tanken om medfødte, umistelige menneskerettigheter ble tatt opp av en rekke politiske tenkere i tiden som fulgte, blant andre av John Locke (1632-1704). Disse tenkerne gikk lenger enn Hobbes hadde gjort i å tilkjenne borgerne i en stat medfødte og umistelige menneskerettigheter. Borgerne har ikke bare rett til å forsvare seg mot angrep og til å avsette myndighetene når staten rammes av kaos, de har også en rekke andre medfødte og umistelige rettigheter. Alle mennesker har for eksempel rett til politisk medbestemmelse. Det var tanker som dette som dannet det filosofiske grunnlaget for den amerikanske uavhengighetserklæringen i 1776, den franske menneskerettserklæringen i 1789 og andre demokratibevegelser på 1700-tallet, inkludert den norske grunnloven av 1814. De samme tankene ligger også til grunn for FNs menneskerettserklæring fra 1948 (...). Svare, Helge. 1997:186 Troen på fornuftens makt, kunne ingen myndighet eller konge endre på i følge opplysningsfilosofene. Utgangspunktet for dette var en forestilling om at det lå en //felles rettighet// for folk på hele jorden. Naturretten tok utgangspunkt i //fornuften// for å finne ut hva som var rettferdig. En naturlig slutning var at alle mennesker hadde rett til å leve i frihet og ha eiendom. Hugo Grotius (1583-1645) tok til ordet på 1600-tallet at en ny folkerett måtte gi alle stater rett til fri ferdsel på verdenshavene. Tankene om en internasjonal folkerett 1600-tallet kan trekke linjene fremover til menneskerettighetene og opprettelsen av FN. Etter at det britiske konstitusjonelle kongedømmet ble innført i 1688, stilnet den politiske debatt i England noe. Kreftene ble brukt til å innføre politiske reformer innad og bygge opp et koloniimperium utad. I første halvdel av 1700-tallet drev de franske filosofer og vitenskapsmenn den politiske debatten videre. I første rekke mot det eneveldige vannstyret som ble ført av staten og kongen. Kritikken dreide seg om at enevelde ikke var effektivt og rasjonelt nok for borgerskapets næringsliv. Men i motsetning til England, der parlamentet var folkets organ, hadde Frankrike ingen tilsvarende organer etter innføringen av enevelde i 1661. Resultatet ble at opplysningsorienterte franske tenkere hentet inspirasjon fra de engelske styresettet, og etablerte en fornuftsbasert opposisjon til det franske enevelde. Opplysningstiden er preget av fremskrittsoptimismen hos det voksende borgerskap, med en nyvekket tillitt til fornuften og mennesket. Idealet var et selvstendig menneske, som klarte seg selv, uten grunnløse autoriteter og religiøs formynderi. Fornuften alene, ville skape den materielle fremgang borgerne fortjente. Opplysningsfilosofene hevder at et opplyst menneske er mer moralsk i ord og handlinger, og som sammen vil bringe verden fremover. ”Mennesket er av naturen godt. Målet for menneskelivet er dennesidig velvære, ikke hinsidig salighet. Dette målet kan menneske selv nå, ved å bruke vitenskapen (kunnskap er makt). Den største hindringen for å nå dette, er uvitenhet, overtro og intoleranse. For å få bukt med denne hindringen trengs det opplysning” Gilje&Skirbekk 2007:263.
 * Opplysningstid: Fornuft og framskritt **