Romantikken

Isteden er fokus rettet mot ikke-rasjonelle egenskaper ved mennesket: følelser, inderlighet, lidenskaplighet, naturlighet, organiske og ofte mytiske sammenhenger mellom grupper av mennesker og mellom mennesker og naturen. Øystein Sørensen, 2001:19 Romantikken tok oppgjør med opplysningstidens tro på det fornuftige mennesket og dets muligheter til å forstå og utnytte naturen til egne formål. I stedet for dagklar fornuft, vitenskap og kristen teologi ønsket romantikerne seg urørt natur, følelsesladet poesi og landlivets enkle gleder. Dette dannet utgangspunktet for en epoke der kunst og spesielt poesien ble viktig for å formidle menneskets følelsesliv og den åndelige sammenhengen mellom natur og mennesket. Sentralt i den romantiske filosofi står forestillingen om ”verdenssjelen” som gjennomstrømmer alt og som menneskene søker å gripe og uttrykke seg gjennom kunsten. Dahl, Willy.1981: 28. Om det rasjonelle opplysningsorienterte menneskesynet hadde antikkens rene linjer som ideal, søkte romantikerne lenger inn i sjelen. Middelalderen ble kulturidealet, og rammene for kunsten ble lagt til landsbygdas naturlige liv der det følende og begjærende mennesket fikk utfolde seg fritt, uforstyrret fra byen og sivilisasjonen. Det er i denne sammenhengen at Rousseaus modernitetskritikk og tese om //”tilbake til naturen”// fikk sitt uttrykk innenfor romantikken. Poeten overtok på måter deler av det tradisjonelle presteskapets rolle som formidler av åndelige forhold i mennesket. Blant de kjente britiske romantikere, Percy Bysshe Shelley (1792-1822), Lord George Gordon Byron (1788-1824) og John Keats (1795-1821) ble likevel ateismen mer fremtredene. De valgte frihet fra alle etablerte institusjoner i deres kamp for å gjøre menneskene fullstendig fritt og uavhengig. Romantikken er småborgerskapets litteratur, og som denne samfunnsklassen er romantikken både ”progressiv” og ”reaksjonær” – den er opprørsk, taler autoritetene midt i mot, har visjoner om en annen verden – og den er tilbakeskuende, drømmer om den lykkelige tid eller tilstand som hører fortiden til. Dahl, Willy.1981: 29 Den nasjonale historien ble også prioritert i romantikken og ble en viktig inspirasjonskilde for nasjonalismen. Om den statsborgelige nasjonsoppfatningen hentet inspirasjon fra den franske revolusjonens krav om medbestemmelse og folkestyre, ble romantikken arenaen for å fylle nasjonen med kulturell innhold. Den tyske nasjonalismen hentet mye av sin inspirasjon fra Johann Gottfried von Herders (1744-1803) forfatterskap. Historien spilte en betydelig rolle i etableringen av nasjonene. Men romantikerne satte en opprinnelig enhet bakenfor historien, som utgjorde et hovedanliggende i Henrik Wergelands diktning. For Norges vedkommende ble inspirasjon hentet fra Norges middelalder kongedømme. Derfor ble dette et prosjekt hvor man søkte seg tilbake til historiske tider, hvor kunst og litteratur ble viktige uttrykksformer for å skape forsoning med den opprinnelige enheten. En nasjon er en slags biologisk – historisk organisme med sin ”folkesjel” (Volkgeist) som hvert enkelt medlem av nasjonen har del i. Det nasjonalromantiske synet flytter fokus fra individnivå, som gjaldt for romantikerne til den kollektive forståelsen av nasjon og folkets egenart. Historien ble arenaen i forsøket på å forstå mennesket, naturen og samfunnets som organiske enheter med sine særpreg. Den etniske nasjonalismen søkte etter nasjonens folkesjel, og bidrog sterkere til å skille nasjonene fra hverandre. Den siste fase i den europeiske romantikks utvikling er sammenkoplingen med det nasjonale i allmennhet, og med folkelige litterære utrykksformer spesielt, - sagn, myter, eventyr og folkeviser. Dette har sammenheng med at den politiske enhet nasjonalstaten blir til. Litteraturen på folkespråket blir en viktig ideologisk faktor i strevet for å skape en nasjonal enhet. Dahl, Willy.1981: 28.
 * Romantikken (1770-1830). **